Es esmu bijusi gandrīz apprecējusies ar jūrnieku. Tagad skatoties atpakaļ - stulbākais periods manā dzīvē. Labi vien ir, ka izšķīrāmies.
Ļoti daudz ko pacietu. Uz to brīdi nemanīju, jo rozā brilles un negribējās būt zāģim. Lai arī zinu, ka alga viņam bija ļoti laba, es viņu nemaz tik ļoti nejutu. Pilnīgi viss bija 50/50. Vienreiz pat paprasīja vai mums pārtiku vajadzētu dalīt 50/50. Tas bija pārsteidzoši, lai neteiktu vairāk. Un pirmo iemaksu mājai viņš arī vēlējās, lai maksāju es. Paziņoja man to tieši nedēļu pēc tam kad kovida dēļ bez darba paliku.
Viņam arī daudz draugi bija jūrnieki un jūrnieku ģimenes, es biju uz brīdi iejutusies tajā 'dzīve ar jūrnieku' scenārijā, bet ne viss ir zelts kas spīd. Bija atbalsts no viņiem, neapšaubāmi, bet patiesībā bija vairāk stulbas situācijas un intrigas no viņa draugu puses, jo visi uzskatīja, ka esmu ar viņu kopā tās jūrnieku naudiņas dēļ. Būtu jau bijis labi, ja es to naudu redzējusi būtu :D nemaz nesūdzētos.
Tad kad izšķīrāmies un es liku tos viņa sarkanos karogus kopā terapijā, sapratu, ka biju baigā muļķe. Un baigās rozā brilles biju paķērusi. Un iepazīstot viņa draugus jūrniekus, plus viņu pašu, jūrnieki man tagad ir vissarkanākais karogs. Sarkana telts, ja ne pat sarkans izpletnis.
Visiem kā vienam ir mentālās problēmas un zemūdens akmeņi un neviens ar tām lietām nestrādā. Viss tiek novelts uz darba specifiku un to, ka dzīve 'savādāka kā citiem'.